Kytka Paichlová (Eurotel-How Tot ) ... e-mail
L.P. 1980
Na poslední chvíli, v nestřeženém okamžiku se Kytce podaří vtulit do baťohu ještě broušený flakón parfému. Pro kočovný život, který nás čeká zvláště důležitý. Vynálezci všech pičmuchů nešetřili nikdá na skle na úkor toho, co uvnitř ukrývá. A to kánon poutnický praví, že dobře vytížený hrb poutníkův by měl nésti jen desetinu váhy jeho. Jen ti korpulentnější poutničky si mohou přibalit nějaký ten plech a primus na ohřátí jeho. Přiznám bez mučení, oba jsme ten poměr krapet přepískli.31.7. Loučení
Vlak odjíždí v 8:36. Helenka s Jardou nám pomáhají balit a jdou nás vyprovodit. Platíme doplatek 91.- Kč za I. třídu lůžkového vlaku dražšího než letadlo.
1.8. Noc pod vrcholem
Vypřáhneme velblouda a zapřáhneme ťavu.Poprad s hodinovým zpožděním. Snídaně v mléčném baru ve Starém Smokovci - lívanec byl perfektní a slečna prodavačka sčítala rychleji než sčot. V Tatranské Lomnici kupujeme za 6 Kč meruňky a vyrážíme směr Havran přes Tatranské Matliare, Biely potok, Kopské sedlo - skrz kleč na Štefanku, kousek pod vrcholem Havranu, kde se zřejmě uložíme ke spánku u napajedla. Kamzík s medvědem nám v noci brnkali o stan i na nervy.
2.8. Inverze
Probuzení nad mraky ze kterých vykukují jen vrcholky Ladového a Kolového štítu. Vylezli jsme ještě výš do sedla mezi Havranem a Žďárskou Vidlou (já jsem se tam spíš vyškrábala, počítala jsem si každých 30 až nakonec 10 kroků). Hřeben byl ostrý jako nůž Stubai, který Jirka stále tahá sebou. Pod námi skála. Po suťovém svahu jsme dospěli k potoku s mnoha vodopády.Viděli jsme čtyři kamzíky a dva pískající sviště, Kteří byli stejně vylekaní jako Jirka protože mu z blízka pískli do ucha. U výběžku smrkového lesa se Jirka marně snažil najít cestu k seníku, vyplaší alespoň dva jeleny velké jako krávy. Potom jsme se motali zhruba tak dvě hodiny po lese, doprovázeni rojem much, ona totiž cesta v bolševičníku není žádný med. Ztrácela jsem trpělivost. V kotlině pod seníkem jsme narazili na lesnický párek, pohled do dvouhlavňovky nebyl příjemný zato večeře byla skvělá. Havran se zahalil do mlhy.
3.8. Mouchy
Půl páté ráno. Za utemovanou, dobře zarýglovanou okenicí našeho seníku čeká svítání, temně modrá obloha a zářící štít Nového vrchu. Ptáci už řvou a zvou nás na ochutnávku nového dne. Nenecháme se dlouho prosit a vybatolíme se podívat na tu nádheru. Zalezeme ještě na chvilku do pelechu a v sedm vstáváme úplně. Ke snídani chleba s čokoládou a vyrážíme na Havran. Mouchy se nad námi shlukují ve stále větší a větší roje. Cesta nahoru pro mne nebyla nejradostnější, obzvláště plíce si stěžovaly a mouchy nám nedaly moc šancí k odpočinku. Konečně jsme dorazili na hřeben. Svlékli jsme se a nechali svá těla laskat paprsky slunce. Pohodu nám kazily jen ty mouchy. Jirka se potom vydal na vlastní túru, což znamená, že zdolával špic nejvyššího vrcholu Belánek. Mezi Havranem a novým vrchem je sedlo dobře přístupné z obou stran. Jsou tam trosky zátaras proti přebíhání zvěře. To vše tam zjistil a na vlastní oči viděl. Sešli jsme se u vodopádu ve Škaredé dolině, která naopak mě připadá velmi pitoreskní. Ve vodopádu jsme se vykoupali a umyli vlasy. Voda byla studená až hlava brněla. Sušili jsme se na kamenech a pozorovali stádo kamzíků až do dvou hodin, kdy nad vodopády v tuto roční dobu slunce zapadá. K seníku jsme přesupěli přes malý hřeben, kde mě Jirka upozornil na medvědí stopu. Ačkoli jsem jindy dost liknavá, teď jsem mu byla stále v patách. Stopa zřejmě splnila svůj účel. Teď jsme tady uvnitř a nemůžeme ani ke studánce, neboť prostor okolo je doménou much.
4.8. Napříč Maďarskem
V sedm opouštíme seník a vydáváme se do Žďiaru, kde stopneme náklaďák do Popradu. Asi po čtvrt hodině nám staví Škoda 1203 a veze nás až do Rožňavy, kde jíme v mléčném baru, navštívili jsme místní trh a koupili 1 kg meruněk a papriky. Z Rožňavy nás veze autobus na státní hranici. Cestou míjíme Ziaďelskou dolinu. K hranicím jdeme pěšky. Na hranici nás proklepli jako nikdy. Když zjistili, že nemáme skoro žádné české koruny, asi se domnívali, že chceme vzít kramle. Byl to asi nejméně frekventovaný přechod v celé ČSR. Naštěstí nás dál vzalo první auto. Sympatický Slovákomaďar nás sice svezl do úplně jiného města, zato silnice odtud byla docela frekventovaná. Tady nám začala potíž s maďarštinou. Nemtudum byla naše jediná konverzace. Miskolc jsme objeli se dvěma mafiány. Do Debrecenu jsme jeli snad deseti auty a ta klobáska za to nestála. Dále jsme pokračovali se dvěmi dívkami, z nichž jedna právě dostudovala teologii. Značně si kvůli nám zajely aby nám našli místo na spaní. Protože, ale moje chuť na cigaretu byla už strašlivá, šli jsme pěšky přes další vesnici ve které jsme stopli český autobus, který nás vzal až do posledního většího města před Rumunskou hranicí. Jeho jméno bylo nějak zdlouhavé až nezapamatovatelné. Stan jsme postavili v rekordním čase honěni tmou a komáry. Ležíme na spacácích. Jirka má v sobě litr mléka a já popíjím Kádárku.
5.8. Italové ve Volkswagenu
Uhry opouštíme v devět ráno.
K hranicím nás popovezl náklaďák a kus jsme ještě museli po svých.
Na celnici nebyli tentokrát žádné problémy, zato auto dál nás nevzalo žádný.
Dál bychom tedy rádi poputuvali krajem – kolébkou malých náklaďáků Žuk. Těch, co pohrdají změkčilosníma vychytávkama, jako jsou tlumiče.
Strýci Kšandovi z Hrádecké, nejmladšímu ze tří synů Lochmanovic, těch od bráchy dědy Václava, naklepal, vyrajbloval a úplně zrychtoval jeden takovej kostitřas tak dokonale meziobratlové destičky, že mohl spát už jen na zádech, naštajfovanej na prkně a to nebyl žádná měkota.
Tedy to o sobě alespoň tvrdil.
Takže krajem kde Jirkovo milovanému strýci a učiteli definitivně přivodili hexnšus.
Vzali bychom za vděk svezení i takovým Žukem ale do Oradey jedeme po drahné době nakonec autobusem.
Oradea je česky Velký Varadín, Velké Varadino a Velký Varaždín, maďarsky Nagyvárad, německy Großwardein, kde odpočívá, i trochu náše liška ryšavá, Makiaveli, Zikmund Lucemburský.
Tady se zdržíme asi do půl druhé obědem a jdeme na stop. Krize. Je tady spousta domorodých stopařů, kteří jsou jednak jak
šunky a nemají vůbec smysl pro fair play. Ztrácím trpělivost a propadám
beznaději. Slunce svítí stále úmorněji. Musíme se jít vykoupat. Od šesti čekáme
další hodinku, až nás vezme sympatická paní asi 20 km k jakémusi motorestu.
Odtud vyjíždíme Volkswagenem se dvěma Italy, pro něž jsme se stali načas
osudem. Domlouváme se mezinárodní směsicí jazyků a rukama. Jsou fajn, rozhodnou
se zajet si kvůli nám asi 100 kiláků. Je noc. Silnice je neosvětlená. Potkáváme
jen cikánský vůz spoře osvětlený petrolejkou mezi zadními koly. Koník táhne sám
bez kočího. Jak ze starého němého filmu.
Déja vu.
Zdá se mi, že jsem to už někde viděla.
Snad v předešlém životě. Okolo půlnoci jsme v Reghinu. Spím v autě a zbytek v našem stanu.
6.8. Obchody připomínají šatny
V půl osmé jsme všichni vzhůru a
dost polámaní. Stařenka nás zve k sobě na čaj a snídani a neustále nás
upozorňuje na nedostatkové zboží, to znamená všechno. Zanecháváme ji několik
konzerv a propisovačku. V centru Reghina se loučíme s Pietrem a Paulem a jdeme na nákup. Nutno říct, že obchody zde připomínají ještě víc šatny než u nás.
Na stopu stojíme asi dvě hodiny, před námi jen dva s uhry, ale byli to Rumuni, kteří mají jen o málo větší
štěstí. MB1000 nás bere 7 km.
A potom celé tři stovky kilásků sanitka sbírající stopaře zdravé i nemocné.
Při zpětném pohledu dost riskantní. Míjíme Bikarskou soutěsku a přijíždíme do Tirgu Neamt. Všechna města mě připadají jak za válečného stavu.
Na trhu kupujeme sýr, rajčata. Víno bohužel nemají. Jdeme k řece.
Cestou jsme objevili krámek s gogoši. Potom putujeme do kláštera Neamt. Prší, sedíme v místní palírně. Jsou tady dost zajímavé típky. Mniši v klášteře jsou holohlaví.
Místo to působí dojmem svérázné krásy a ubohosti a v tom cahotu násobně se nám zdá ještě krásnější, ubožejší a smutnější.
Ku spánku se ukládáme za klášterem v zubřím výběhu, což zjišťujeme až ráno.
7.8. Zubří lejno
Za stanem jsme našli ještě kouřící zubří stopu velikosti listu Victoria Regni. Odjíždíme autobusem na nějž čekáme 3/4 hodiny. V Tyrgu Neamtu jdeme na trh, kupujeme gogoše a jedeme autobusem do kláštera Agapia. Tady jsou jeptindy. Když přicházíme táhnou čtyři káru plnou zelí, bude povznášecí den. Odtud jdeme pěšky do kláštera Varatec, přes les asi 7 km. V polovině cesty na kopci je útulná kabana, kde ochutnáváme mamaliku - kukuřičnou kaši s brynzou (již nikdy více) a popíjíme s dřevorubci víno (možno opakovat). Klášter Varatec vypadá útulněji, protože jeptišky bydlí v domcích okolo kostela. V klášteře je vystavena mumie sestry Angeliky. Po návštěvě jdeme na autobus, který už žádný nejede. Jdeme tedy pěšky než nám sám od sebe zastaví pop. Za Tyrgu Neamtem chytíme autobus okolo deváté jsme v Sučeavě. Objevili jsme tady trh, takže se zřejmě zdržíme. První náš kemp stojí 18 Lei. Kolem jezdí vlak, který si vždy houkne.
8.8. Putna
Časně ráno vyrážíme do centra Suceavy. Hned za městem by se měl rozkládat rozlehlý komplex klášterních budov. Namísto toho tam je jakási zřícenina. Vybíráme si talíř, měníme šeky a vracíme se zpět do tábořiště pro věci. K našemu velkému překvapení tam jsou. Slunce je v nadhlavníku. Na trhu kupujeme zásoby na weekend. Objevili jsme výborný sýr, který chutná nám oběma. Ve stylové restauraci jsme chtěli ochutnat typické bukovinské jídlo. Bohužel jsme se nechali opět nachytat. Autobusem pokračujeme do Radauti. Tady máme přestávku. Jdeme na trh, kupujeme meruňky a kravský zvonec. Kupci se okolo nás srotili jako mouchy pod Havranem. Neumím smlouvat a Jirka je naštván. V parku u kostela jsme centrem pozornosti malého kluka, který nakonec od nás dostává propisku. Cesta autobusem na jedné noze. Kemp v Putně je útulný. Klášter zatím nejhezčí jaký jsme viděli. Lezeme vysoko nad vesnici. Krajina je tu moc hezká. Stáda se vrací z pastvy, muži s koňskými potahy z lesa. Stěny domků jsou zdobeny dřevěnými, jednotně vyřezávanými došky, malovanými na žluto. Každá vesnice má svůj osobitý kolorit. Na pahýlech větví a na plaňkách plotů se suší smaltované, pastelově barvené nádobí. Červené konvice, modré kastróly, zelené plecháče na mléko. Nejhezčí jsou konvice. Na hřbitově je dřevěný starobylý kostel. Nemůžeme najít poustevnu Daniela Sikastra a tak končíme na terase taverny u poháru vína. Jedinými cizinci mimo nás tu jsou Francouzi. Severně od vesnice se táhne od konce II. světové války hranice Sovětské Moldávie. Coby kamenem dohodil, hnedka kousek za čárou v Černivci, prý dodnes stojí největší projekt našeho velkého mecenáše Hlávky. Snad někdy příště...
9.8. Odpočinkový den
Pusgéř nemá ještě ty správný grády vytáhnout nás z kachního peří. Dnes je odpočinkový den. Jdeme asi tím směrem, kde by měla být kýžená poustevna. Konečně ji nalézáme, předválečný průvodce nelhal. U říčky Putny ležíme v trávě společně s domácím zvířectvem. Husy, krávy. Vydatně poobědváme v knajpě u cesty. Podvečerní procházku nám překazí déšť. Slivovice cujka ukrutně smrdí a tak jdeme do kláštera na mši. Před spaním deux blanc na terase.
10.8. Bludný kořen
Obloha je zatažená. V hotelu pijeme kávu s mlékem, okolo nás krouží typický rumunský wechsel-boy. Penězoměněc zklamaně odchází. Opustili jsme Putnu via Sucevita. Cesta je značená modrým křížem. Začíná silně pršet. Schováváme se pod stromy, po chvíli do krmelce. Další cesta je zkomplikovaná tím, že dřevorubci porazili strom se značkou. Motáme se kolem do kola, stoupáme korytem potoka. Nakonec se vracíme k boudě jako vystřižené z filmu Once Upon a Time in The West. Kolem je spousta koní. Kočí nám jde ukázat cestu, vedoucí lesem přes kopec. Sucevita je klášter nazývaný ilustrovaná bible. Kromě toho nás vítá vůně gogošů. Do vesnice Solcy vzdálené asi 30 km od Guru Homorulu se dostáváme dvěma autobusy. Pěšky jdeme dalších 8 km, Jirka necítí ramena. V chalupě se smečkou psů žádáme o vodu a končíme asi 2 km od vesnice. V noci těsně za plátnem našeho stanu štěká osamělý srnec.
11.8. Siesta
Ráno jdeme pěšky dalších 7 km. Kolem dokola je překrásná krajina. Autobusem se dostáváme do Gura Humurulu. Na nádraží se dozvídáme, že v 9:45 jede rychlík až do Oradey. Putujeme, ale ještě do kláštera Veronety, který má být nejlepší, patří mezi evropské památky. U potoka držíme siestu tak dlouho až nám ujede autobus. Jdeme pěšky směrem do Gury. Poslední kilometry jedeme na bryčce tažené jedním koněm. Opět autobusem do Humoru, který je také krásně zdoben freskami. Šplháme do věže, která je jen pro štíhlé. Bukovina ozářená zapadajícím sluncem vypadá moc hezky. Rozhodneme se, že zůstaneme ještě jeden den. Tábor jsme rozbili za vesničkou u potoka.
12.8. Den poslední
Celý den jsme prolenošili, speciálně já. Jirka udělal dvě hodinové túry, zatímco mě příjemně obtěžovali pastevci ovcí. Cestou na autobus jsme udělali výhodný směnný obchod. Litujeme, že sebou nemáme víc propisovaček. V Guře nakupujeme zásoby. Za městem u pěkné řeky je veliká zahrada, hospoda jako U Rozvědčíka a mostek osvětlený lucerničkama. Stavíme si stan ve společnosti Rumunů a Anglánů.
Opouštíme zemi, kde můžete v jedné vesnici jako v Jeruzalému najít svatostánky pěti různých vyznání, kde vlaky jezdí na minutu přesně, ale jinak jste v jednom velkém vykřičeném domě. Direct domů s jedinnou zastávkou v Pešťských lázních na radu pana Nerudy a P3ka, dorazivšího právě z úpatí Marockého Atlasu. A jednou krušnou nocí v nějakém Pešťském parku, kdy došly lopuchové listy. Příště uděláme Piatru od severu k jihu. V Plzni U Havránka zabodneme prst do mapy a sejdeme se v hodinu H s Pepou Holých, Mírou, Jirkou Bláhovcem, Zuzkou a Slíprsem, v jedinné buldozery nezbourané hospodě na náměstí plném prachu. Slíprs v pořadí již Jaroslav třetí, samozřejmě přibalí ministan po Jaroslavovi druhém, fotříkovi, z té jeho slavné tříměsíční Islandské anabáze za tamními tiplicemi, vyfutravané finančně Édou Benešů. Té z osmačtyřicátého. Těsně než-li spadla železná opona. To áčko pro jednu osobu co mu všichni závidí, jako Pepovi ty triplexy po mrtvym horolezci. Ten Slíprs, co rozšiřoval naše obzory, vždy při návratu domů na prázdniny z Dijonského lycea. Vedle LP Leonarda Cohena také o opiňolku No.8. O tu, co se žabožroutům obzvláště povedla. Prostě nám přivezl kousek té jeho Francie domů na prázdniny.Další cesty:
opět do Rumunska ale pro změnu do jeho podzemí a příště třeba na Ararat nebo někam jinam![]() |
autorka |
![]() |
autorka podruhé |
![]() |
autorka potřetí |
![]() |
a ještě jednou, |
![]() |
v sedm vstává úplně |
![]() |
Járova čepice z choroše. vyklepaná. Nemlich stejné vyklepávání z chorošů má svoji tradici i u nás na Valašsku. |
![]() |
leze vysoko nad vesnici. |
![]() |
spolupoutník Kalina |
![]() |
Kytka, Míra a Kalča |
![]() |
zimní přechod Piatry na běžkách 1978 - Míra, Gabi, Klája, Pepa Holý |
![]() |
a 1980 bez běžek v plné polní - Míra, Gabi, Klája, Tomáš |
![]() |
KONEC |